Kurš gan nemāk cept kartupeļus!? Visi māk. Vismaz man tā liekas. Jo manuprāt, katram no mums dzīvē ir bijis posms, kad cepti kartupeļi bija bez maz vai neatņemama maltītes sastāvdaļa. Arī manā.
Pirmais, ko iedomājos, kad runa skar tematu - cepti kartupeļi, ehh, ka varētu uzēst tēta ceptos kartupeļus. Mūsmājās tas bija neatņemams brīvdienu rīta rituāls. Tētis parasti cepa kartupeļus. Un tie sanāca tik garšīgi...mmm. Katru reizi garšoja savādāk. tas tapēc, ka iztukšoja visu ledusskapja pārpalikumus, gaļas un desu izskatā un sacepa kopā ar kartupeļiem. Garšīgi. Otrs, ko nevaru aizmirst, bija viena bezrūpīga vasara pie draudzenes laukos. Kādu dienu, kā tas tai laikos bija ierasts, es ar draudzeni un viņas diviem jaunākajiem brāļiem, tikām atstāti savā vaļā. Un nenormāli sagribējās ēst, bet vecāki pie apvāršņa nerādijās. Doma viena - cepti kartupeļi. Toreiz uzcepām mega giga lielu pannu, pabarojām viņas brāļus un pēc tam sēdāmies pašas klāt. Panna tiešām bija liela un kartupeļu daudz. Kā tagad atceros, kā nosēdāmies ārā pie galda, panna pa vidu un katra no savas puses sākām ēst. Vēl rupjmaizi piekodām klāt. Un mēs to milzīgo pannu ar kartupeļiem noēdām. Kur mums tas viss salīda, dievs vien zin! Taču otreiz tik gardus ceptus kartupeļus, ēdusi neesmu.
Piedāvāju vāju atblāzmu, ko pēc atmiņas, cepām pie draudzenes laukos.